Zeitgeist pokret
London, UK / 25. jul 2009
Naslov ove prezentacije je "Gde smo sada?".
Po mom dosadašnjem iskustvu u pokušaju promovisanja ideja
pokreta i Venus projekta, otkrio sam da oko 95% kritike
teži da ignoriše trenutno stanje stvari.
Na određen način, oni jednostavno kritikuju sistem
naših predloženih rešenja,
bez uviđanja toka misli
kojim se došlo do njihovog pronalaženja.
Kao odgovor na ovu pojavu, odlučio sam da se fokusiram na informacije
koje će, u najmanju ruku, bar dalje učvrstiti potrebu
za promenom trenutnog društvenog uređenja,
i prikazati logiku koju Venus projekat upotrebljava
kako bi stigao do zaključaka i ideja.
Ne izmišljamo stvari tek tako. Žak Fresko nije samo
izneo kreativne ideje. On ima ključni tok misli
i poseduje skoro empirijsku bazu.
Dakle, prvo ću predstaviti Pokret
a onda načela Venus projekta.
U prvom delu, detaljnije ćemo razmotriti
prirodu svetskog monetarnog sistema i njegove posledice.
U drugom delu, vratićemo se korak unazad i razmotriti uslovljavanje ljudi,
njihovu kultivaciju i efekte društvenog sistema u celini.
Pre nego što počnem, imajte na umu da je
u mailovima preporučeno da ljudi pročitaju "Vodič za aktiviste"
ili pogledaju Aktivist video, jer ću
veoma brzo prolaziti kroz mnogo ovih informacija,
pretpostavljajući da je većina vas već upoznata sa vodičem.
Ukoliko niste, nemojte se iznenaditi ukoliko vam neke stvari izgledaju veoma strano.
Ovo predavanje je u stvari deo dva predavanja.
Drugo predavanje održaće se kasnije, i obuhvatiće drugu sekciju.
Kao što ćete videti, u prvom delu obrazložiću
kako je naš društveni sistem u osnovi korumpiran,
a u drugom delu data su rešenja. Danas nećemo pričati
o konkretnim rešenjima, već o uzrocima
koji su doveli do ovoga.
Termin "Zeitgeist" definisan je kao: intelektualna,
moralna, kulturna klima neke ere.
Termin "pokret", jednostavno označava kretanje ili promenu.
Stoga je Zeitgeist pokret organizacija koja poziva na promenu,
u dominantnoj intelektualnoj, moralnoj i kulturnoj klimi vremena,
naročito u vrednostima i praksi koja bi bolje služila
dobrobiti celog čovečanstva, bez obzira na rasu,
religiju, klasu ili bilo koji oblik neprirodnog društvenog statusa.
Zeitgeist pokret u praksi funkcioniše kao javni predstavnik
organizacije poznate kao Venus projekat.
To je u stvari konceptualni i tehnološki skup ideja,
koji zaokružuje životni rad industrijskog dizajnera
i društvenog inženjera, Žaka Freska.
Gospodin Fresko, sa saradnicom Roksen Medouz,
već decenijama radi na uspostavljanju tehničkih metoda i obrazovnih sistema,
koje mogu pomeriti društvo iz trenutnih ciklusa ratova,
konstantnog siromaštva i korumpiranosti,
ka poboljšanom društvenom dizajnu, baziranom na ekologiji,
maksimalnoj efikasnosti, i najbitnije,
višem standardu života, lične slobode i dobrobiti,
ne samo jedne nacije ili klase, već čitave ljudske populacije.
Krajnja materijalizacija ovih ideja
u obliku je novog društvenog dizajna,
u skladu sa današnjim nivoom nauke. Dizajn se može nazvati
"resursno bazirana ekonomija" (RBE).
Po rečima gospodina Freska:
"Stremimo redizajnu naše kulture,
gde su prevaziđeni staromodni oblici rata, siromaštva, glada, duga
a ljudska patnja ne samo ukinuta,
već apsolutno neprihvatljiva.
Bilo šta manje od ovoga, rezultuje nastavkom
iste zbirke problema nezaobilazne u trenutnom sistemu.
Ukratko, resursno bazirana ekonomija koristi resurse umesto trgovine.
Sva roba i usluge dostupne su bez korišćenja novca,
kredita, razmene ili bilo kog oblika duga ili službe.
Cilj ovog novog društvenog dizajna je oslobađanje čovečanstva
od ponavljajućih, svakodnevnih i proizvoljnih radnih uloga,
koje ne doprinose razvitku društva.
Istovremeno, ohrabruje se novi podsticajni sistem,
zasnovan na samoispunjenju, obrazovanju,
društvenoj svesti i kreativnosti, za razliku od
neprirodnih, plitkih, sebičnih, korumpirajućih ciljeva
bogatstva, imovine i moći, kakvi danas vladaju.
Temelj ovog koncepta je shvatanje
da kroz inteligentno upravljanje resursa Zemlje,
uz nesputanu primenu moderne tehnologije i nauke,
imamo sposobnost da stvorimo skoro globalno obilje na ovoj planeti,
i tako izbegnemo štetne posledice izazvane
danas dominantnim pravim i veštačkim nestašicama, kao i otpadom.
Ova realnost može obezbediti visok životni standard za
celokupnu svetsku populaciju, još dugo vremena.
Venus projekat uzima u obzir nešto što je već dugo bilo izgubljeno
u našem modernom, novcem vođenom svetu -
same temelje društvenog sistema,
i osnovno razumevanje potrebno za održanje emocionalnog,
intelektualnog i fizičkog zdravlja osobe.
Svi društveni sistemi, bez obzira na političku ideologiju, religiozna ubeđenja
ili društvene razlike u osnovi zavise od prirodnih resursa
neophodnih za samo funkcionisanje društva.
Istovremeno, samo društvo je kulturna mašina.
Drugim rečima, prirodna je posledica
kulture da podržava vrednosti integrisane u dominantne institucije
tog društva, bez obzira na koristi od ovih vrednosti.
Drugim rečima, društvo žanje ono što poseje.
Ukoliko vaša društvena zajednica podržava lični interes,
elitizam, pohlepu i nepoštenje,
onda nas ne treba čuditi kada određeni članovi društva
neprestano čine ekstreme poput ubistva,
finansijskih malverzacija ili nebitnih, sebičnih dobiti.
Drugim rečima, društvo njje samo produkt zbira vrednosti svih njegovih članova,
paradoksalno - ono je takođe njihov generator, za svaku novu generaciju.
Ne bi se trebali čuditi što vlada podržava
nacionalističke i patriotske vrednosti.
Da to ne radi, ljudi možda ne bi podržavali državnu politiku ili njene ratove.
Ne čudi što katolička crkva podržava ideju
da su svi rođeni grešni,
inače ljudi možda ne bi poželeli da budu spaseni.
Ne čudi što je svaki
glavni grad na ovoj planeti preplavljen reklamama,
koje podstiču materijalizam i neadekvatnost. Zašto?
Jer bi inače neki ljudi bili zadovoljni onim što već imaju,
i mogli bi prestati pomagati korporacije
ili ekonomiju kupovinom.
Uprkos tome, kada je reč o kulturnom uticaju, ništa se ne može porediti sa
ogromnim psihološkim implikacijama, koje su se razvile
pod uticajem monetarnog sistema.
Novac, uprkos stavovima najvećeg broja svetske populacije danas,
nije prirodni resurs, niti uopšte predstavlja resurse.
U stvari, po našim standardima logike, novac je tek funkcionalno relevantan
unutar društva, samo dok su prirodni resursi
i mehanizmi proizvodnje u oskudici.
Stoga, razvijen je sistem u kojem se novčano vrednuju znanja
i sposobnosti ljudi, pa se njihova služba
može stoga koristiti kao medijum razmene
za ove navodno retke resurse.
Na žalost, kultura je danas potpuno indoktrinirana ovim referentnim okvirom,
i mnogi ne mogu čak ni zamisliti bilo koju drugu mogućnost
našeg društvenog funkcionisanja.
Zapravo, neki su čak re-definisali relevantnost samog novca,
uslovljenošću da misle da novac predstavlja izbor.
Da novac na neki način ima veze sa demokratijom.
Najveća iluzija je da je struktura monetarnog sistema oruđe slobode.
Iako je novac zaista u osnovi imao
pozitivnu ulogu u delu naše društvene evolucije,
prilagođavanja, promene i poboljšanja se ne mogu zaustaviti.
Činjenica je da najveći broj problema, koji su zahtevali razvoj
današnnjeg ekonomskog sistema, više nisu prisutni,
usled ogromnih dostignuća nauke i tehnologije.
Imamo sredstva da izgradimo novu paradigmu,
gde se negativni proizvodi trenutnog društvenog uređenja,
kao što su neprekidni ratovi, eksploatacija ljudi, siromaštvo
i zagađenje prirode neće više tolerisati.
Ono što se predlaže ovde je samo naredni korak društvene evolucije,
pošto nije uslovljen mišljenjem osobe ili grupe,
već statistikom, trendovima, zaključivanjem i predviđanjem.
Sve se to sprovodi naučnim metodom.
Nažalost, bez obzira koliko logične, jasne i očigledne
nove ideje izgledale, javnost se i dalje drži proseka,
zastrašena bilo kojim oblikom društvene promene.
Ovo je posledica propagandne indoktrinacije,
koja se nameće od strane centara moći,
koji, naravno, žele da zadrže svoju moć.
Ove institucije variraju od religioznih organizacija, preko vlade, do preduzeća.
Ustvari, nije tehničko razumevanje
i primena na fizičkih osobina
ono što koči resursno baziranu ekonomiju.
Tehnički, znamo da to možemo učiniti, znamo da je moguće.
Ekstrapolacija rezultata to jasno dokazuje.
Naš zastareli kulturni sistem je ono što treba ispitati.
Kulturne vrednosti i barijere u obrazovanju naše uslovljene kulture
najteži su aspekti razmatranja,
i to je jedan od razloga pristupa ovoj prezentaciji,
jer želim da ljudi shvate da moramo da se krećemo.
Tu stupa Zeitgeist pokret!
Nismo ovde da kažemo ljudima šta da misle ili veruju,
već da raširimo statističke informacije,
i društveno pozitivne vrednosti,
u nadi da će ljudi postati svesni
pozitivnih mogućnosti, koje budućnost može doneti.
Jednom kada su ovi stavovi potpuno shvaćeni,
mislim da većina ljudi neće moći da gleda svet
na isti način kao pre, i da će problemi koje smatramo zajedničkim danas,
postati jednostavno neprihvatljivi, motivišući promenu.
Postoji bezbroj dobronamernih ljudi
u aktivističkim organizacijama, pojavljuju se, poput korova.
Stvarno je neverovatno koliko ih ima,
i sve se iz petnih žila propinju i pričaju
o trenutnim problemima i nepravdi u svetu.
Ipak, kao što ćete uvideti, malo njih pruža ikakva rešenja.
Oni koji pružaju rešenja, uvek ih ograničavaju
u skladu sa trenutno utvrđenim društvenim sistemom.
Veoma malo pažnje se posvećuje samoj strukturi
našeg društvenog sistema.
Venus projekat i Zeitgeist pokret drugačiji su.
Naš osnovni cilj je pronalaženje
korena naših društvenih problema,
i najmanji zajednički sadržalac za kreiranje rešenja.
Po pitanju društvene nepravde, siromaštva, zagađenja okolina,
eksploatacije ljudi, i ličnih i društvenih nemira danas,
bitno je shvatiti da najveći broj problema nije rezultat
neke konkretne kompanije, neke nezvanične elitne grupe
ili nekih vladinih zakona.
To su samo simptomi osnovnih problema.
Ovo je konačni zaključak, kada pogledate
probleme današnjice.
Rasprostranjena pretpostavka je da je ovo
MI protiv NJIH. Ovakvo shvatanje je
veoma otrovno po razvoj,
jer ljudi neprestano traže nekog drugog koga bi okrivili.
Problem je ustvari u njima, budući da nastavljaju da podržavaju
sistem koji stvara probleme.
Pravi problem je ljudsko ponašanje.
Ljudsko ponašanje koje će se detaljnije razmotriti u ovoj prezentaciji,
najčešće nastaje i podstiče se oblicima ponašanja neophodnim za opstanak,
kao što zahteva društveni sistem određenog perioda.
Mi smo produkti našeg okruženja, i činjenica je
da su osnova našeg socio-ekonomskog sistema
i uslovi okoline kreirali
bolesnu kulturu koju vidite oko sebe.
Trenutni sistem većinom je zasnovan na eksploataciji ljudi,
zloupotrebi resursa i izobilju otpada.
To je ono što sistem čini.
Što se tiče čuvenih "NJIH",
to je još jedna socijalna iskrivljenost,
odgajana i pojačana od strane okruženja.
Ne postoje "oni" u jednini.
U Zeitgeist 1 filmu, pričao sam o "ljudima iza zavese",
o efektu naših specifičnih ekonomskih utočišta
onih koji kontrolišu vladinu politiku, a to su banke.
Banke su oduvek upravljale stvarima,
ali i one su posledica. Oni su još uvek ljudska bića.
Suočavamo se sa negativnim tendencijama.
"Oni" sindrom je apsolutno zastareo,
i idući put kada čujete nekoga da priča o "njima",
pokušajte da ga ispravite. To je religiozno shvatanje:
dualnost, dobro i zlo.
U krajnjoj liniji, možemo provesti ostatak naših života
uništavajući mrave, koji misteriozno iznova i iznova izlaze ispod frižidera
postavljanjem zamki ili zakona,
ili možemo ukloniti pokvarenu hranu
koja je u stvari izazvala najezdu.
To nas dovodi do prvog dela. Monetarna dinamika i njene posledice.
Ovo je e-mail koji sam primio od diplomiranog ekonomiste
nakon prikazivanja Zeitgeist Addendum filma.
"Poštovani režiseru, sin mi je prikazao
prvu polovinu Vašeg filma prošle nedelje, i pitao me za mišljenje
o uvodnoj sekciji prakse delimičnih rezervi banaka.
Ja sam diplomirani ekonomista i 12 godinapredajem makro ekonomiju.
Iako sam oduvek bio svestan mehanizma kreiranja novca
prodajom državnih obveznica, nikada nisam izvan sistema sagledao situaciju
kako bih uvideo širu sliku, koju Vaš film odslikava.
Smatram izuzetno uznemirujućim, da je stvaranje novca od duga zaista,
po svoj logici, nametnuti uslov neefikasnosti
i inicijator javnog ropstva.
Nisam siguran šta me je više iznenadilo,
činjenica da je to istina, ili činjenica da nakon svih ovih godina obrazovanja
iz ekonomskih nauka, nikada nisam ni razmišljao o ovoj realnosti.".
Iako izgleda nelogično da osobi koja bi po našim kriterijumima
trebala biti ekspert u svojoj oblasti
sudeći po diplomama i priznanjima,
veoma često upravo na intelektualnom polju,
izlaganje dogmatskim nastavnim planovima i programima
zaista može blokirati otvorenost na veoma moćan način,
Postajete zatvoreni za nove ideje i shvatanja koja,
ako su izvan postojećeg okvira koji razumete,
nikada nećete shvatiti.
Ono je ograničilo vašu percepciju.
Žak Fresko, koji je napustio školu sa 14 godina,
ima odličan primer u vezi ove tačke gledišta:
"Dok su braća Rajt gradila mašinu koja može leteti,
najbolji fizičari i inžinjeri bili su zauzeti pisanjem knjiga
kako je za čoveka nemoguće da leti na bilo koji smislen način.
Na sreću, braća Rajt nisu u svojoj radnji za opravku bicikala
čitala ove knjige.".
Drugim rečima, kreativnost je uvek bolja od pukog bubanja gradiva.
Imajući to u vidu, hajde da zastanemo i postavimo veoma jednostavno pitanje,
o ekonomskoj strukturi u kojoj živimo.
Koji su najmanji zajednički činioci
neophodni za održavanje tržišne ekonomije?
1) Ljudski rad mora biti prodavan poput robe na tržištu rada.
Osim investicija i nasledstva, skoro sav novac dobija se
kroz prihode a prihodi potiče od plate ili zarade,
po osnovu nekog zaposlenja.
Stoga, uvek mora uvek postojati tražnja za poslovima
inače ekonomija ne može funkcionisati.
2) Novac neprestano mora kružiti,
od jedne stranke do druge, kako bi se održao takozvani ekonomski rast.
Ovo se postiže konstantnom ili cikličnom potrošnjom,
od strane svih pripadnika društva.
Poslovi su u potpunosti zavisni od tražnje za nekim proizvodom.
Ukoliko nema tražnje za robom i uslugama,
neće biti ni tražnje za radnim mestima,
pa će finansijska cirkulacija prestati.
Svima je već jasno da su ova dva aspekta sistema,
iako međusobno čvrsto povezana, apsolutno neophodna
za funkcionisanje samog sistema.
Ukoliko je jedan od njih značajno ugrožen,
integritet ekonomije bio bi ozbiljno narušen
ili postao potpuno zastareo.
Dakle, znajući ovo,
hajde da hipotetički razmotrimo neke parametre,
koji bi mogli ugroziti ovaj mehanizam.
U prvoj stavci, rad se prodaje poput robe u zamenu za novac.
Šta će se dogoditi sa robom i uslugama
ukoliko ljudski rad postane suvišan?
Tačnije, šta ako bi automatizacija i veštačka inteligencija
postali dovoljno napredna da može zameniti
oko 40%, 50%, 60% ukupne radne snage?
U kom trenutku bi takva zamena, manja zaposlenost
bila smatrana prevelikom za intergitet sistema
i dovedena u pitanje?
Što se tiče druge stavke, potrebe za cikličnom potrošnjom,
šta ako bi se cirkulacija novca bila ugušena?
Drugim rečima, šta ako ljudi jednostavno
nemaju potrebu za konstantnom kupovinom?
Šta ako bi se, hipotetički, otkrilo da kroz
optimizovane tehnike i upravljanje resursima, projektovanje i proizvodnju
najčešće kupovana roba mogla postati zastarela
obnovom na svim poljima,
ili ukoliko bi ekstremna efikasnost,
trajnost i minimalno održavanje
trajali životni vek većine proizvoda, bez zamena ili većih popravki.
Naravno, ova ideja ne bi mogla biti primenjena na potrošne stvari
poput hrane, ali poštujući isti tok misli,
šta ako bi se naprednim tehnikama proizvodnje hrane postigao njen višak,
primenom tehnologije, tako da jednačina ponude i tražnje
čini vrednost takve robe skoro bezvrednom.
Da predstavim ove stvari drugačije, razmotrimo klasičan ekonomski
koncept "teorije vrednosti".
Svemu u društvu, teoretski, ima vrednost
zasnovanu na dva aspekta.
Oskudici ili dostupnošću upotrebljenih materijala,
i količine ljudskog rada, neophodnog za proizvodnju robe ili usluga.
Ukoliko materijalna nestašica u vidu dostupnih resursa
i kvaliteta nije problem,
a ljudski rad, nije potreban za izradu robe ili pružanje usluga,
onda, tehnički, ne bi postojala vrednost.
Kao što večina ovde verovatno već razume,
jedna od najvećih shvatanja Žaka Freska i Venus Projekta,
trebala bi biti jedna od najznačajnijih spoznaja
čitavog čovečanstva, u ovom trenutku,
da nijedan predstavljeni scenario nije hipotetički.
Ljudi se zaista zamenjuju
ili postaju višak radne snage
usled napretka proizvodne tehnologije.
Slično, novi moćni pomaci u projektovanju u efikasnosti proizvodnje
i upravljanje resursima otkriva mogućnost
relativno globalnog izobilja i maksimalnu efikasnost.
Ovo može biti dokazano kroz statističke analize
i ekstrapolaciju istorijskih trendova.
Očigledno da korporacije ne otkrivaju ovo.
Morate mnogo kopati da biste pronašli ove informacije.
Kada je reč o mogućnostima automatske proizvodnje, posebno danas,
prva stvar koja se treba posmatrati je statistička procena
fenomena tehnološke nezaposlenosti.
Tehnološka nezaposlenost, koja predstavlja nezaposlenost
prouzrokovanu korišćenjem mašina umesto ljudi,
neprekidno i sistematski prouzrokuje otkaz velikog broja ljudi
iz svakog novog rastućeg sektora, u poslednjih 300 godina.
Naše trenutno tržište rada je u osnovi podeljeno na tri sektora:
1 - Poljoprivredu (uključujući rudarstvo i ribolov)
2- Proizvodnju (opiljivo dobro) i 3 - Usluge (neopipljivo dobro).
Kao po skoro univerzalnom društvenom razvoju,
sva društva imaju tendenciju da prate isti razvojni put,
koji ih vodi od zavisnosi od poljoprivrede i rudarstva,
ka razvoju proizvodnje - automobila,
tekstila, brodova, čelika -
i na kraju ka sistemu zasnovanom na uslugama.
Prorodno, jedini razlog iz kojeg neke zemlje zaostaju
u ovom procesu od drugih, jeste dostupnost
tehnologije neophodne za prelazak na sledeći nivo
bez obzira na društveni ili politički sistem.
To je progresija nauke.
Razmotrimo ovaj fenomen koristeći Ameriku kao primer.
Podaci koje upotrebljavam odnose se na SAD,
ali isti mogu biti primenjeni na bilo koju ekonomiju.
1860. godine, 60% Amerikanaca radilo je u poljoprivrednom sektoru.
Ipak danas, usled razvitka mašina i automatizacije, radi manje od 1%.
Na sreću, ovi tehnološki razvici takođe su izazvali
porast industrijske revolucije,
do 1950. godine 33% bilo je zaposleno u fabrikama.
Danas, usled napretka automatizacije,
ima ih manje od 8%.
Zaključujemo da je oko 9% ...
(verovatno postoji odstupanje, u zavisnosti od vrste analize)
oko 9% Amerikanaca zaposleno u poljoprivredi i proizvodnji.
Gde su svi ostali otišli? U sektor usluga.
Jedina stvar koja je očuvala tržište rada u Americi nakon tehnološkog razvoja
poljoprivrede i proizvodnje je prelazak u sektor usluga.
Od 1950. do 2002.,
zaposlenost u sektoru usluga u Americi skočila je sa 59% na 82%.
Danas je sektor usluga dominantan izvor rada za Amerikanace
i za sve industrijalizovane države.
Ovo naravno, rađa sledeće pitanje:
Da li je ovaj sektor imun na napad tehnološke nezaposlenosti?
Naravno da nije.
Porastom raznovrsnih kompjuterskih tehnologija
ponovo viđamo otkaze, ovog puta u svim sektorima usluga.
Zamena blagajnika i banaka bankomatima,
korišćenje automatizovanih sistema telefonskih servisa...
Internet je potpuno preokrenuo prodaju.
Da ne pominjem automatizovane sisteme kioska,
naprednih mašina za pripremu hrane, a danas čak i automatizovano istraživanje.
Ekonomista Stiven Roah je upozoravao: "Sektor usluga izgubio je
ulogu Američke nezajažljive mašine kreiranja poslova".
Kao jedinstven primer, u Nemačkoj, funkcioniše prvi potpuno
automatizovan restoran - koristi kiosk za naručivanje i plaćanje,
hranu servira potpuno mehanizovan sistem.
Uopšte nema čekanja.
Ne postoji razlog zašto se ova ideja
ne bi mogla sprovesti u svakom restoranu na svetu.
U stvari, kada bi kreativno razmislili o primeni tehnologije...
U izolaciji se mogu videti tek delovi stvari
gde vidite vest o određenoj tehnologiji
koja obavlja određene stvari. Ako bi se one kreativno iskoristile,
ne vidim razlog zašto 90% kompletnog sektora usluga
ne bi moglo postati suvišno već sutra.
Jedini razlog iz kojeg ovo već nije učinjeno je nazadan smer,
po pitanju društvenog napretka.
Da dodatno ilustrujem poentu,
prestanimo za trenutak razmišljati o tehnologiji u smislu nezaposlenosti
i sagledajmo je iz ugla produktivnosti.
Najneverovatniji odnos svih ovih zapažanja
je da veća tehnološka nezaposlenost
utiče na povećanu produktivnost.
U 7 naprednih, industrijalizovanih zemalja
zaposlenost u fabrikama opada,
ali proizvodnja i dalje raste. Evo grafikona.
Mislim da je krajnje očigledno.
Volim ovaj deo:
"Istina je da američka proizvodnja veoma dobro stoji,
u svakom smislu, osim u broju ljudi koje zapošljava.
Štaviše, malo ekonomista će oceniti zdravlje ili bolest
bilo koje industrije bazirane samo na zaposlenosti.
Po tom standardu, poljoprivreda je najugroženiji sektor
decenijama, budući da je zaposlenost opala,
iako je produktivnost farmi dramatično porasla u prošlom veku.
Industrijsko zdravlje bolje se meri izlazom,
produktivnošću, profitabilnošću i zaradom.".
Ova osoba kompletno ignoriše jednu univerzalnu stvar:
ukoliko se ljudski rad zameni, gubi se kupovna moć.
Ukoliko se smanji kupovna moć, nemoguće je
hraniti ekonomiju potrošnjom.
Na tom nivou nije ni bitno koliko smo produktivni.
Niko ne može ništa kupiti.
Ovaj fenomen neki teoretičari nazvali su
"kontradikcijom kapitalizma".
Ne samo zbog zastarelosti ljudske radne snage
zastarelosti potrošača,
visokog nivoa proizvodnje generisanog tehnološkom efikasnošću
osnažava korporativnu motivaciju da slede takva dobra,
iako je takav sistem ekonomski samoporažavajući tokom vremena.
Drugim rečima, bez obzira na nivo produktivnosti,
ukoliko ljudi nemaju poslove, oni ne mogu ništa kupiti.
Sama ova činjenica, da je produktivnost suprotna zaposlenosti
u svim sektorima, trebala bi biti dovoljna za
promišljen preokret sa fokusa ljudskog rada na sistem
gde je tehnologiji dat najviši prioritet.
Sistem bukvalno poriče maksimalnu produktivnost
u svetu gde milijarde gladuju,
mislim da je to ekstremno despotski.
To nas dovodi do najznačajnije tačke ove prezentacije:
društvene svrhe.
Da li bi društvo trebalo kreirati i održavati punu zaposlenost
ili bi trebalo maksimizirati proizvodnju
i stvoriti obilje?
Možemo ići jednim pravcem ili drugim. Ne možemo oba.
Nažalost, ono što vidite danas u svetu je
namerno kočenje društvene efikasnosti
u cilju održavanja postojećeg stanja.
Ponoviću, jer želim da i vi to koristite:
namerno kočenje društvene efikasnosti,
to je ono što sistem čini.
Glavni razlog je - mimo pritiska zapošljavanja zbog kojeg ne vidite
slobodnu primenu tehnologije u svim mogućim oblastima,
uključujući proizvodnju hrane, energije i obilja robe -
što je naš finansijski sistem potpuno baziran
na očuvanju oskudice i neefikasnosti.
Zašto? Jer je najsebičniji i najprofitabilniji.
Ukoliko kompanija napravi električni automobil koji traje 60 godina,
bez opravki i uz to radi
bez potrebe za neprekidnim punjenjem baterija,
vrednost takvog automobila je praktično nula,
a milijarde dolara bili bi izgubljeni vremenom,
usled sada suvišnog potrošača, u samousložnoj industriji.
Ovo se može dogoditi već danas. Zbog čega se ne događa?
Jer ekonomski sistem bukvalno ne bi funkcionisao
ukoliko bi pomerio fokus ka optimalnoj efikasnosti.
Kompetan sistem ekonomske logike zasnovan je na ograničenjima.
Osudica i neefikasnost pokreću novac.
Što je više bilo nekog resursa, manje se može naplatiti.
Što je više problema, više je mogućnosti
da se oni unovče. Ovakva realnost je društvena bolest,
budući da se ljudi mogu bogatiti na bedi drugih
i uništenju okoline. U osiguranju, ovo se naziva
moralnim hazardom. Čitav sistem predstavlja moralni hazard.
Efikasnost, obilje i održivost su neprijatelji
naše ekonomske strukture, budući da su suprotni mehanizmu
potrebnom za neprekidnu kupovinu.
Veoma je bitno da ovo shvatite, jer jednom, kada se slože kockice
počinjete uviđati da milijarde ljudi
trenutno gladuje na ovoj planeti,
beskrajne straćare siromašnih, i sve strahote
takve kulture usled siromaštva i izopačenosti nisu prirodni fenomen
usled nekog "prirodnog" poretka ili nedostatka resursa.
One su proizvodi stvaranja, održanja
i očuvanja veštačke nestašice i neefikasnosti.
Štaviše, ova oskudica ne samo da se održava
na tržištu potrošnih dobara i usluga,
već se manifestuje na način koji utiče
na ponašanje čitavog društva,
kroz mehanizam da se ograničava snabdevenost
čak i samim novcem.
Kao što sam napomenuo u Zeitgeist Addendum-u,
centralne banke stvaraju novac iz duga, kroz pozajmice.
Ove pozajmice vraćaju se uz kamatu,
međutim, samo se glavnica stvara u zalihama novca,
stvarajući trajni deficit zaliha.
Dugovi stvoreni kroz ove pozajmice
predstavljaju virtuelne zatvorske ćelije za prosečne stanovnike,
održavajući ih voljnim da rade zbog otplate dugova i
stavljajući ih u stanje konstantne obaveze.
Postoji naziv za ovo. To se zove ropstvo. Dužničko ropstvo.
Novac nije stvaran. Kamata svakako nije stvarna.
Dug nije stvaran. Cela stvar je iluzija.
Čitav svet je danas zaglavljen u iluziji
da nema dovoljno novca, da bi uradio ovo ili ono.
98% država sveta zapravo je zaduženo
kod drugih država ili banaka.
2009. godine je konačno potvrđeno da je čitav svet
u stanju recesije, što u osnovi znači
masivno povlačenje novca.
Drugim rečima, čitavom svetu nekako nedostaje keša.
Jesam li jedini kome ovo izgleda apsolutno neverovatno?
Ove gluposti nisu samo neverovatne, one su smrtonosne.
Tržište i finansijski sistem kakvog poznajemo
dijametralno je suprotan postizanju maksimalne efikasnosti
u cilju očuvanja profita u ustaljenom poretku.
Šta je to maksimalna efikasnost?
Trenutno najveći poznati oblik tehničke efikasnosti.
Ne najveći priuštivi oblik efikasnosti,
već najveći oblik efikasnosti koji je u stvari moguć.
Pitanje nikada nije bilo: "Imamo li novca?".
Pitanje je uvek bilo: "Imamo li resurse
i tehnička znanja kako bi se to moglo ostvariti?".
To je sve što je ikada bilo bitno.
Sada, znajući sve ovo,
lako je shvatiti kako je javnosti danas teško
prihvatiti da tehnologija može obezbediti obilje i maksimalnu efikasnost
jer postoji malo svakodnevnih aktivnosti koje jasno ilustruju ovo.
Sve oko njih pojačava ideju
da je oskudica u svetu prirodni problem.
Zašto? Jer težnja industrije za profitom uvek
ograničava kvalitet dizajna radi monetarne dobiti.
Ukoliko kompanija želi biti konkurentna na tržištu,
mora naći balans između kvaliteta i cene,
neprestano ograničavajući kvalitet.
Za kompaniju nije moguće da napravi
maksimalno efikasan proizvod, usled prirode igre.
To bi bilo previše skupo za priuštiti.
Ovo je jedan od uzroka nezdrave hrane
i krš proizvoda u našem sistemu.
Kada uzmete u obzir da je većina ljudi danas
niža srednja klasu i niže, shvatate da korporacije
moraju smanjiti cenu proizvodnje kako bi ispunile
uslove priuštivosti dominantnoj demografskoj kulturi.
Ja živim u Bruklinu, u Njujorku, u veoma siromašnom kraju.
U krugu od šest blokova oko mog stana
ima čak pet prodavnica sa robom od 99 centi.
To su prodavnice koje prodaju proizvode od najjeftinijih mogućih materijala
i najmanje moguće efikasnosti koji se uopšte mogu proizvesti.
To je smeće! Stvari koje uopšte ne bi ni trebalo biti napravljene.
Zašto su tu?
Jer ljudi jednostavno ne mogu priuštiti išta drugo.
Zbog čega ne mogu priuštiti išta drugo? Jer tržište takođe stvara
i održava društveno raslojavanje
i siromašni moraju postojati kako bi bogati opstali.
Stoga je danas nivo efikasnosti proizvoda
veštački i direktno proporcionalan
kupovnoj moći ciljne demografske grupe.
Stoga, uopšteno govoreći, nečije shvatanje kvaliteta
često je dobro samo koliko i njegov socio-ekonomski status.
Kvalitet proizvoda je stratifikovan, kao i društvene klase.
Rezultat je ogromna količina otpada resursa.
U svetu koji se tvrdi da je zabrinut
zbog ekoloških problema, snabdevenosti resursima,
promenama u atmosferi i zagađenja, fascinantno je
da niko ne govori o najdoslednijem neprijatelju ekologije
i najupornijem rasipniku prirodnih resursa koji postoji -
o težnji za profitom.
Kapitalizam je zasnovan na slobodnoj borbi za profitom,
bez obzira na posledice.
Došao sam ovde taksijem, i vozač mi je ispričao sjajan komentar.
Opisivao je nešto o delovima poslova koje obavlja.
Rekao je: "Da da, u poslu nema prijatelja.".
Apsolutno je u pravu. I ja ću koristiti tu misao.
Kapitalizam je u potpunosti zasnovan na slobodnoj trci za profitom,
bez obzira na posledice. To je samo obična
strategijska igra. Neodgovornost koje omogućuje
svojom filozofijom ličnih interesa je ogromna.
Iako ovde postoji više gledišta, zadržimo se ovom:
namerna proizvodnja nekvalitetnih proizvoda.
Razmislite o tome. To je potpuno ekološki nelogično.
Ne postoji razlog za svesno stvaranje niskoefikasnog proizvoda.
Ovo jednostavno znači brži lom proizvoda, bržu zastarelost,
više duplikata i mnogo više otpada i zagađenja
nego za proizvodnju optimizovanih proizvoda
zasnovanih na trenutno poznatim tehnološkim dostignućima.
Ovo nas dovodi do završne teme ove sekcije: tržišne mitologije.
Do sada smo pričali o strukturnim mehanizmima sistema,
istačući nerazdvojive kontradikcije i probleme
poput toga da se već danas, kroz napredak nauke i tehnologije
monetarni sistem može smatrati strukturno zastarelim,
jer je prepreka društvenom napretku.
Da ne pominjem uništenje poverenja, ljudskog poverenja u okolinu.
Potrebna je kompletna posebna tema samo za to.
Nažalost, društvena indoktrinacija unutar tržišnog sistema
napravila je mentalitet koji slepo podržava društvenu dogmu
bez obzira na šta naišli.
Odnosi identifikacije jednostavno su prejaki.
Na više načina, poput religije. Rušenje poverenja
u tržišni sistem je poput rušenja nečije vere u Boga,
jer preispituje ono što jesmo.
Kada ste bili mali, i vukli majčine pantalone,
želeli ste slatkiš a ona bi rekla: "Ne možemo to priuštiti.".
Vidite, to je instant indokrtinacija monetarnim sistemom
od najranijih godina života, jer su se očigledno
vaši roditelji oduvek borili u određenoj meri.
Postaje apsolutno ugrađeno u vašu psihologiju,
da ne pominjemo one,koji su uspešno prikupili
veliku količinu bogatstva...
.
Oni su skloni da vam kažu da je sistem odličan.
To je sama priroda obrasca ponašanja.
Tri dominantne psihološke indoktrinacije
o kojima želim pričati su pojmovi vlasništva,
motiva i i povezanosti sa slobodom izbora.
Počeću od vlasništva:
temelj kapitalističke ekonomije je sama ideja o razmeni vlasništva
na tržištu. Čak se i rad smatra vlasništvom u određenom smislu.
Svet kakav znamo je toliko vezan za proces kupovine i prodaje
da većina nas ne može ni zamisliti drugačiji način funkcionisanja.
Vlasništvo se često povezuje sa takozvanim "pravima".
Koristimo pravni sistem kako bi zaštitili svoje vlasništvo,
i ukoliko iko pokuša ugroziti ono što je moje,
njegova sloboda može biti oduzeta.
U stvari, postoji čitava industrija koja će vam reći
koje vlasništvo je najbolje posedovati. To se zove reklama, naravno.
Ipak, pored sve opsesije vlasništvom, mali broj ljudi se zapita:
"Zbog čega nam je potrebno vlasništvo?".
Odgovor je jednostavan. oskudica.
Vlasništvo je rezultat oskudice.
Što se više vraćamo kroz vreme, teže je i zahtevnije vremenski
ljudima da naprave alate ili dobiju resurs.
Štitiće ga, jer nosi ogromnu vrednost proporcionalnu
uloženim radom, uz moguću pridruženu oskudicu.
Ljudi zahtevaju svojinu jer je to legalna forma zaštite.
Vlasništvo nije američka, niti ideja slobodnog tržišta ili kapitalizma.
To je drevni mentalni vidik, proizišao usled generacija u oskudici.
Da nije bilo oskudice, ne bi postojanao ni razlog
za postojanjem svojine.
Pređimo na ideju motiva.
Kako teorija kaže, trka za profitom daje osobu ili ogranizaciju
za rad na novim idejama ili proizvodima
koji bi se mogli prodati na tržištu.
Drugim rečima, pretpostavka je da ukoliko tehnologija
zameni ljudsku radnu snagu i stvori obilje,
onda ljudi ne bi bili motivisani da rade išta društveno relevantno.
Ideja je "Nema monetarnog motiva, nema napretka"
Postoje dve očigledne nepravilnosti ove pretpostavke.
Prva je u potpunosti zasnovana na projektovanim vrednostima
a vrednosti su skoro u potpunosti zasnovane na kulturi.
Nikola Tesla, Luj Paster, Čarls Darvin, braća Rajt,
Albert Ajnštajn i Isak Njutn nisu dali ogroman doprinos
društvu zbog sebičnih materijalnih interesa.
Da li je Martin Luter King koračao ulicama Birmingema u Alabami
dok ga je grupa rasista zasipala kamenjem
jer je čuo da je legla plata?
Ukoliko bi teorija monetarne motivacije bila ispravna,
onda danas ne bi postojalo volontiranje.
Zapanjujuće, 1992. američko Galup istraživanje pokazalo je da više od 50%
odraslih Amerikanaca volontiralo bez plate
u proseku 4.2 sata nedeljno
odnosno ukupno 20.5 miliona sati godišnje.
Ovo je prilično neverovatno, posebno u nedostatku društvenog kapitala
na mestu kao što je Amerika, koja je najjača država
slobodnog tržišta. Ideologija je najukorenjenija ovde.
Prilično neverovatno.
Čak i uz bolest ličnog interesa, generisanog monetarnim sistemom,
ljudi i dalje teže da pomažu drugima
i daju doprinos društvu bez naknade.
Ono što je još neverovatnije je da su siromašni i srednja klasa
voljniji za volonterstvo od bogatih.
Razmislite o tome. To su osobe koje poseduju najmanje novca.
To vas tera da shvatite kreirane kulturne i psihološke finese:
što više novca imate, to bolesniji na kraju
možete postati. To je fascinantan fenomen.
Druga stvar koju treba razmotriti je
da korisni pronalasci i postupci potiču
od motivacije za ličnim bogatstvom, namera iza ovih kreacija
nema veze sa brigom za ljude ili društvo.
Krajnji cilj nije unapređenje čovečanstva, već stvaranje profita.
Postoji ogromna nepovezanost i kao što smo ranije naglasili,
sam princip po kome se novac stiče unutar sistema
iz korena je suprotan društvenom napretku,
jer je zasnovan na namernom ograničavanju efikasnosti.
Usput, nisam čak ni dotakao tradicionalnu korupciju koja se
javlja svakodnevno i koja je stvorena i bazirana
na želji ka novcem i širi se poput malignog raka
na sebičnim ličnim interesima
od nepoštene proizvodnje, ubistva, prevare i krađe, ropstva,
izmeštanja, fiksiranih cena, monopola, suvišnog otpada,
eksploatacije životne sredine, nezakonskih taksi,
institucionalnih krađa, društvene pasivnosti, psiholoških poremećaja
ili reklama do najbolesnijeg produkta monetarnog sistema
ikad stvorenom - rata!
To je realnost monetarnog motiva.
I konačni mit, za sada: sloboda izbora.
Ideja slobodnog tržišta je veoma uverljiva za većinu ljudi,
jer se čini da su mogućnosti neograničene,
a da oni, kao pojedinci, imaju neograničen izbor.
Ljudi su svedoci raslojavanja dobara i usluga,
predstavljenih u medijima i reklamama, i misle da
opcija postoji samo u apstrakciji
koja je povezana sa slobodom pojedinca.
Ulaze u prodavnicu i biraju između 25 vrsti deterdženta
i 75 tipa slatkih cerealija
ali previđaju činjenicu da njihovim životima ustvari upravljaju
u proseku dve političke koalicije.
Ne obraćaju pažnju na realnost da je 40%
zemaljskog bogatstva u rukama 1% populacije
i da stoga 99% ljudi sveta nikada neće moći priuštiti
luksuz pristupačan za tih 1%.
Da budem precizniji, izgleda svako zaboravlja realnost
da smo skoro svakog dana svog života primorani raditi zbog pretnje
pukim opstankom i naravno dogovima koji je nametnut
privatnom diktaturom,
gde većinu naših odluka kontrolišu oni koji su na narednom
veštački stvorenom hijerarhijskom nivou,
sledećem višem hijerarhijskom nivou.
Neverovatno je da kada pričate sa ekonomistima,
oni kažu "Pa, ljudi imaju izbor gde žele raditi".
Oni imaju izbor gde će raditi unutar specifičnog okvira
koji im je dostupan na osnovu demografskog obrazovanja.
Naravno, postoji mnogo poželjnih orijentacija u poslovanju.
Njihova krajnja fantazija je da bilo ko može biti predsednik Amerike.
To je nešto što traje.
To su grupe koje održavaju sebe elitizmom.
Elitizam funkcioniše na isti način u svetu korporacija.
Apsolutno ste ograničeni.
Nemate slobodu, budući da ste primorani da radite posao, takav kakav je.
Prosto neverovatno, često dobijam ovaj argument od vodećih ekonomista.
Oni kažu da "Imate slobodu izbora. Možete izabrati gde ćete raditi".
Ne, ne možete.
Kada završite fakultet, imate spisak poslova.
Možete ubosti svoje mesto, i to je sve. To je Vaš izbor.
To je predodređeni izbor.
Dakle, pitam vas: o kojoj slobodi ovde govorimo?
Vi ste slobodni tek onoliko koliko vam to dozvoljava kupovna moć.
Statistika je dokazala da se socio-ekonomski stalež u kojem ste rođeni
teži zadržati do ostatka života.
Ako ste rođeni siromašni, ostajete siromašni.
Zašto? Jer su sve šanse protiv vas.
Ukoliko ste bogati, najverovatnije ćete ostati bogati.
Jer su šanse ponovo na vašoj strani. To je zakonistost sistema.
Na primer, ako imate milion dolara i oročite ih
uz 5% kamate, zaradićete 50.000 dolara godišnje
samo od tog depozita. Stvarate novac iz samog novca,
papir od papira. Ništa više.
Bez izuma. Bez doprinosa društvu. Bez ičega.
Ako ste niži ili srednji stalež
ograničen novcem i morate uzeti zajam
za kupovinu kuće ili koristiti kartice
onda vi plaćate kamatu banci,
koju ona onda koristi, teoretski, da bi isplatila osobu
sa 5% kamate na štednju.
Ne samo da je ova jednačina veoma uvredljiva zbog samog zelenaštva
ili korist "uzmi od siromašnih i daj bogatima"
već i održava klasnu razdvojenost samim dizajnom
držeći nižu klasu siromašnom, pod konstantnim pritiskom duga
i služenja, istovremeno održavajući višu klasu bogatom
sa ciljem pretvaranja viška novca u novi novac.
Sama ideja da možete novac pretvoriti u još novca
apsolutno je smešna
i iskvarena.
Slično, ne bi trebalo iznenađivati
što svetom upravljaju karteli u dosluhu sa vladom,
jer je akmičenje bazirano na strategiji igara,
kao što sam već rekao. Drugim rečima, nadmetanje hrani korupciju.
Još jedna izjava ekonomista je:
"Slobodno tržište bilo je odlično, ali nešto se dogodilo
i sada imamo sve ove kartele.". Ne.
Monopol je završna faza uspeha u konkurentnom okruženju.
Neverovatno je kako ljudi ne uviđaju ovo.
Nije bitno kolikim brojem propisa ograničavate dominaciju
sektora ili industrije. Ona će postojati i dalje.
Još jače, uslovljavanje vlade korporacijama
nezaustavljivo je.
To je prirodna progresija tržišne strategije
da pridobijete vladu.
U stvari, svetski ekonomski sistem
kontinualno, godinu za godinom, bliži se
fašizmu. Tačnije invertovanom fašizmu.
To je stanje gde korporacije tajno kontrolišu politiku vlade.
To je prirodna težnja.
Dakle, kako vreme prolazi a gledate unazad,
čini se da stvari postaju sve gore. Zaista postaju.
Ovo nas dovodi do drugog dela: Kultura i bio-socijalni imperativ.
Ovo je zaobilznica.. Nadam se da je prva sekcija jasna.
Ukoliko imate pitanja, zapamtite ih do dela Pitanja i odgovori.
U ovoj sekciji obrazložićemo neke stvari
koje se tiču naših psihičkih i socijalnih bića.
Ovo je veoma bitno za mene, i mislim za diskusiju
ali nažalost većina ljudi nikad ne razmišlja o ovome.
Kako bi preispitali pravac društvene promene,
moramo jasno razumeti uslovljavanje
naše biologije i našeg odnosa sa okolinom.
Kao što sam ranije naveo, kada dođemo do težnje za društvenom promenom,
najdublja prepreka je prevazilaženje tradicionalne ideologije,
identifikacija i dogmi, koje su se, kao u stenu
uklesale u utvrđenu kulturu.
Od ovih ideja, najuvreženija se odnosi
ima veze sa dogmom da su ljudska bića kruta,
ustaljene prirode pošto su obrasci ponašanja prosto nepromenjivi.
Stoga, logično, društvena struktura je zaključana u ukorenjenom obrascu,
koji se ne može prevazići usled same prirode vrste.
Da bismo razmotrili ovu tvrdnju, trebamo najpre razmotriti
posledice same kulture.
Reč kultura, u društvenom smislu, definisana je kao skup zajedničkih osobina,
vrednosti, ciljeva i praksi
koje karakterišu instituciju, organizaciju ili grupu.
Kao najočigledniji, ipak najčešće zanemarivan, primer mehanizma kulture
je činjenica da smo svi mi uslovljeni društvom u kojem živimo.
Jezik koji koristimo, strategije radi opstanka,
shvatanje lepote za kojom žudimo, porodični odnosi,
tradicije koje održavamo i duboko čuvana teologija:
mitovi i urbane legende koje definišu najširi pogled -
sve su to primeri kvaliteta koje ste mogli apsorbovati,
u kulturi u kojoj ste rođeni.
Ustvari, ukoliko kopate dublje, otkrićete
da zaista ne postoji ništa što spoznajno mislite i verujete
što nam prethodno nije predstavljeno iz okruženja u nekom obliku.
Uvređeni čovek koji izvlači pištolj i ubija nekoga morao je da nauči
u nekom trenutku svog života šta je to pištolj, kako da povuče okidač,
i reakciju na to što je smatrao uvredljivim.
Svaka reč koju sam izgovorio naučena je na neki način.
Svaki koncept oslanja se na kolektivnu akumulaciju iskustva.
Kineska beba, uzeta po rođenju i vaspitavana u britanskoj porodici u Engleskoj,
razviće jezik, dijalekt, manire,
tradiciju i akcenat britanske kulture.
Očigledno je da okruženje drastično utiče na ponašanje.
Međutim, to je samo jedna strana jednačine,
jer smo i biološki definisani.
Koliko god ja vremena proveo učeći mačku
da priča engleski, to jednostavno nije moguće.
Prosto zbog ograničenja njene biološke mogućnosti govora.
Ova ograničenja definisana su genetski.
Geni su skorašnje otkriće, i stoga postoji dosta spekulacija
o tome na šta sve oni utiču,
spektar relevantnosti koji geni nose.
Najspornija teorija je u oblasti behejvioralne biologije.
Ova oblast bavi se razumevanjem kako genetika utiče na ponašanje.
Ideja da je genetika mogući uzrok raznih oblika ponašanja
postala je popularna oko XIX veka.
Jednu od prvih potraga bila je ideja
da se devijacija ljudskog ponašanja, poput kriminala
može objasniti genima osobe. Stara ideja "kriminalnih gena".
Bolesno, eugenističke operacije u formi sterilizacije
javile pre mnogo godina kao pokušaj da se društvo otarasi
"kriminalaca, idiota, imbecila i silovatelja".
Određene osobe prirodno se nazivaju
"lošim ljudima", samo zbog njihove genetike.
Ovu retoriku možete svugde sresti, neko može reći: "On ima zlu krv",
ili "Ona je jednostavno loša osoba".
Lično smatram fascinantnim da se ovako pojednostavljenim
modelom uopšte pokušava objasniti ponašanje
u svim okolnostima, uz primitivnu pretpostavku dualnosti propagiranom
od skoro svih religija: Dobra i Zla.
Gen je u ovom slučaju zamenjen đavolom,
stanističkim demonom koji je opsedao osobu
pa da stoga nema kontrolu nad svojim zlim delima.
Drugim rečima, oni su robovi sopstvenih gena.
Kako su istraživanja napredovala, otkriveno je da geni ne oblikuju ponašanje.
Geni su delovi DNA koji stvaraju proteine
vitalne za funkcionisanje mozga,
nervog sistema i čitavog tela.
Ipak, oni nisu samostalni inicijatori komandi.
Oni ne prouzrokuju ponašanja, u pravom smislu reči.
Po rečima profesora biologije i neurologije na Stanford Univerzitetu,
i poznatog antropologa Dr Roberta Sapolskog:
"Geni su retko kada neminovnost, posebno kada je reč o ljudima
i uzrocima ponašanja. Oni definišu ranjivost,
sklonosti i tendencije.".
Ispostavlja se da je odlučujući faktor genetskih sklonosti,
posebno u oblasti ljudskog ponašanja - okruženje,
u kojem se organizam nalazi.
Na primer, skorašnja istraživanja pokazala su da bi mogao postojati gen za depresiju.
Ipak, samo postojanje ovog gena
ne znači da ćete postati depresivni.
Neophodno je neko dramatično iskustvo iz okruženja
kako bi se izazvao genetski odgovor, poput iznenadne smrti voljene osobe
ili nečeg ekstremnog.
Drugim rečima, okruženje "okida" postojeće genetske sklonosti.
Čak i kada postoji genetska sklonost ka određenoj bolesti,
nema garancije da ćete je dobiti.
Stolica sa polomljenom nogarom nije opasna, ukoliko nikada ne sednete na nju.
Kao varijacija ovoga, interesantno je znati
kako okruženje utiče čak na razne fiziološke osobine,
u oblasti koja se obično smatra genetskom debate "priroda i okruženje" .
Pre par godina, Medicinska škola u Majamiju sprovela je istraživanje
nad prevremeno rođenim bebama u inkubatorima.
U istraživanju su jednostavno dodirivali deo beba u inkubatorima
par puta dnevno, dok ostale bebe nisu dodirivane.
Obrasci hranjenja su ostali isti, sve ostalo je bilo isto.
Ispostavilo se da su da dodirivane bebe rasle 50% brže
i bile primetno zdravije.
Otpuštane su iz bolnica čitavu nedelju ranije.
Kada su ih uporedili mesecima kasnije, iste bebe bile su zdravije
i hitrije od onih koje nisu bile dodirivane. To je neverovatno.
To je dramatično otkriće, iz više razloga, jer pokazuje da se na
oslobađanje genetski predodređenog hormona rasta
može dramatično uticati jednostavnim
i suptilnim spoljnim stimulansom.
Štaviše, okruženje ne samo da okida genetske sklonosti
ili utiče na njihov nivo, ono ih može nadjačati do izvesnog stepena.
Pre par godina istraživanje je sprovedeno na Prinston Univerzitetu,
gde su naučnici uspeli genetski modifikovati miševe
otklanjajući ključni gen bitan za njihov neuroprenosni sistem,
odgovoran za učenje i pamćenje.
Kao rezultat, miševi su se slabije pokazali
u raznim vežbama pamćenja i učenja.
Imali su probleme u prepoznavanju jednostavnih objekata,
slabo su razlikovali miris, i nisu mogli učiti
na načine koji su inače normalni prosečnom mišu.
Kada je njihov nedostatak ustanovljen i potvrđen,
naučnici su stavili odrasle, oštećene miševe
u bogato, stimulativno okruženje.
Otkriveno je da su mnoge genetski modifikovane
teškoće u učenju u stvari prevaziđene jednostavnim izlaganjem
intelektualno stimulativnom okruženju.
Drugim rečima, okruženje je u stvari sposobno da ponovo uspostavi
neurološke putanje koje su se činile nepostojećim.
Ponovo, ovo je snažan dokaz za moć okruženja
kada se ima u vidu njegov uticaj na ponašanje.
Okruženje nas neprekidno obličava i oblikuje
i ima ogroman direktan efekat na naše gene
i na ono što bi moglo biti svojstveno nama. Ovo je veoma bitno.
Ovo pričam da bih ilustrovao činjenicu
da je okruženje dokazano najbitniji uzročnik
naše funkcionalnosti.
Okruženje, na mnogo načina uslovljava ponašanje.
Na mnogo načina, od ponašanja do fiziologije
(psihologija ne bi imala značaja)
i zdravlja. Zbog toga je nepravilno misliti
o ljudskim bićima kao o robovima biologije.
Posebno po pitanju njihovih akcija.
Ovo je moćan mit, koji je neophodno razotkriti i odbaciti
jer kad shvatimo značaj našeg okruženja,
bićemo mnogo otvoreniji ka promenama. Zbog toga pričam o ovome.
Može izgledati da su ovo apstrakcije,
ali moramo naučiti da smo biološki toliko bitni
koliko i okruženje koje interaktuje sa našom biologijom.
Ipak, kao krajnji primer vredan pomena koji
sa mog stanovišta sumira ogromnu moć
i značaj kulturnog okruženja kojem smo izloženi,
razmotrimo implikacije divlje dece.
Divlje dete je ljudsko dete koje je od malena
živelo izolovano od drugih ljudi.
Izolovano od društva, odnosno ljudskog društva.
Istorijski primeri protežu se od dece
koja su roditelji godinama držali zaključanim u sobama,
do dece koja su napuštena u divljini i koja su
životinje odgajale.
Ovo je Gini. Otkrivena je 1970. godine
zaključana u sobi, virtuelno sama čitavih deset godina.
Kada su je našli, imala je 13 godina, jedva je razumela jezik,
i znala je svega par reči. Bila je 1,4m visoka,
oči joj se nisu mogle fokusirati iza 4m,
hodala je nezgrapno, pogrbljeno
i nije mogla sažvakati čvrstu hranu.
Nakon što je spašena, psiholozi i naučnici odmah su počeli raditi
na njenoj rehabilitaciji, kreirajući stimulativno okruženje.
Brzo je počela prevazilaziti dobar deo problema
koje je imala, ali usled ozbiljnih mentalnih ožiljaka
koje je nosila, iskrslo je nešto neočekivano,
što nosi specifičnu težinu onoga što pokušavam da predstavim,
a to je njena nesposobnost za učenje jezika.
Dok ljudi očigledno imaju genetsku mogućnost za učenje jezika,
slučajevi kao što je ovaj pokazuju da ako
okruženje ne uključi ove sposobnosti
u određenom vremenskom roku,
one se neće ni formirati.
Neophodno je da okruženje stimuliše efekat.
To je veoma bitna stvar, stoga ću je više puta naglašavati.
Ova devojčica spašena je maja 2009. godine, u Rusiji.
Nekoliko godina bila je zaključana u sobi sa psima i mačkama,
što je uzrokovalo da se ponaša kao životinja. Nije pričala,
lizala je hranu, pila jezikom i hodala je na sve četiri.
Imala je pet godina kada su je pronašli ali bila je veličine
dvogodišnjeg deteta.
Ovo je fascinantno, pored toga što je užasno.
Činjenica je da divlja deca mogu preuzeti i imitirati stvari
iz okruženja a koje nama izgledaju potpuno neljudski.
Ovo je devojka nazvana Oksana Malaja.
Ona je takođe ekstremno zanemarena i završila je
provodeći većinu svog detinjstva između treće i osme godine.
Pet godina živeći sa psima iza porodične kuće.
Spavala je u kućici za pse, sa psima čitavih 5 godina,
i nakon što je spašena, ispoljavala je neverovatne pseće osobine.
Osim lajanja, imala je visoko izraženo čulo mirisa i sluha.
Jela je sirovo meso, hodala je na sve četiri i nije uopšte znala jezik.
Sociološki primeri poput ovih trebaju nas zaista vratiti
preispitivanju najmanjeg zajedničkog činioca
onoga što bi trebalo da bude "ljudska priroda".
Molim vas da razumete da niko ne spori
da su sva ljudska bića "povezana" na određeni način.
Ipak, činjenica je da očigledno, posebno dok smo mladi,
imamo neverovatnu sposobnost da se prilagodimo okruženju.
Izuzetno smo fleksibilni,
a kao što su istraživanja pokazala, prilagodićemo se podržanim
i pojačanim društvenim uslovima, u kojima živimo.
Ukoliko sklonost - poput uspravnog hodanja,
učenja jezika i slično - nisu izazvane
i podržane u okruženju, onda se možda neće ispoljiti.
Ponavljam, ljudsko biće je prilično kultivisan organizam.
Kvalitet zdravlja i ponašanja osobe
zaista dolazi od kvaliteta samog okruženja,
kulture i društvenih uticaja kojima je izložena.
Kritično je da društvo ovo potpuno razume, i shodno tome, prilagođava.
Kada ispitamo sistem tj. okruženje koje nas je oblikovalo,
ne treba da nas iznenadi što je svet ovakav.
Poenta je ovo:
Svi mi, takozvani individualci,
mešavina smo sopstvenih životnih iskustava.
Mi smo hodajući izrazi okruženja
kroz koje smo prošli, sve do ovog trenutka.
Kada je reč o opstanku, samo one osobine ponašanja
koje imaju funkciju u vašem okruženju
pojačavaju se i postaju dominantne.
Jednom kada ovo shvatite, iskvaren svet oko vas
odjednom dobija smisao.
Ljudska bića nisu po prirodi pohlepna,
niti takmičarska ili iskvarena.
Društveni sistem je takav. Okruženje nas čini takvim.
Kao što će devojčica izabrati da hoda na sve četiri
i da laje, jer joj je takvo okruženje blisko,
tako i mi postajemo iskvareni, sebični,
jer je to ono što naša kultura pravi i očekuje od nas.
Društveni imperativ koji se pojavljuje u svemu ovome
je da je našem društvenom okruženju
potrebna dobra nega.
Moramo izmeniti sistem tako da ne stvara,
ne podržava niti pojačava društveno štetna ponašanja.
To je funkcija društvenog dizajna.
Interesantno je ukazati,
i ovo me dovodi do podsekcije,
nadmetanje i hijerarhija
koji danas dominiraju,
nisu bile dominantne osobine ljudskog društva
najveći deo našeg vremena na ovoj planeti.
Pre poljoprivredne ili neolitske revolucije
koja se dogodila pre oko deset hiljada godina, društva lovaca-sakupljača
ustvari su imala nehijerarhijsku, jednaku društvenu strukturu.
Društvene vrednosti bazirale su se prvenstveno na jednakosti,
nesebičnosti i deljenju, i bukvalno su zabranjivale
raslojavanje, dominanciju, agresiju i egoizam.
Znamo ovo, jer su sprovedena antropološka istraživanja
nad preostalim primitivnim društvenim zajednicama tokom prošlog veka.
Fascinantno je da je veći deo našeg postojanja
kao ljudske vrste, 99% naših društava bilo
nehijerarhijsko i nematerijalističko.
Oni su znali da cene minimalistički pristup,
nasuprot dominantnom kulturom, suvišnom
i nezadovoljjavajućom, kakvu imamo danas.
Bez obzira na to, ova istorijska realnost obara
tvrdnju da je društvena hijerarhija prirodna ljudska tendencija.
Ona je u suštini uslov koji je stvoren (naknadno).
Po rečima Roberta Sapolskog:
"Lovačko-sakupljačka društva imaju hiljade divljih izvora hrane za opstanak.
Poljoprivreda je sve to promenila
generišući pretežnu zavisnost od nekoliko desetina izvora hrane.
Poljoprivreda je omogućila čuvanje zaliha viška resursa
i stoga, nezaobilazno njihovu nejednaku raspodelu,
raslojavanje društva i stvaranje klasa.
Takođe je dozvolila "izum" siromaštva".
U samoj osnovi društvene hijerarhije
je nestašica - stvarna ili prividna.
Društvena hijerarhija je formalizovani sistem nejednakosti
koji služi kao zamena neprekidnim konfliktima
za retkim resursima.
U svetlu našeg zapadnog društva koje, kao što je pomenuto,
bukvalno radi na održavanju nestašice,
lako je videti kako se društvene klase nepotrebno održavaju.
Problem ipak ne prestaje ovde. Sledeća posledica,
relativno nova , tiče se lanca uzročnosti.
Lanca koji deluje na sve nas na, skoro pa nevidljiv, način
tako da ima uticaja na naše zdravlje.
Prema istraživanjima, ljudi višeg društveno-ekonomskog statusa
žive duže, zdraviji su i ređe pate od invaliditeta,
dok oni iz nižih društveno-ekonomskih klasa umiru mlađi
i češće pate od bolesti i invaliditeta.
Ovo najčešće dolazi u obliku značenja da
od najviših klasa, do najnižih klasa,
svaki uzastopni korak ka gore ili dole uz/niz društvenu lestvicu
predstavlja odgovarajuću kvalitativnu promenu zdravlja osobe.
Ovo naizgled izgleda potpuno logično, zar ne? Ima smisla.
U tom smislu, niže klase slabije se hrane zbog slabije kupovne moći.
Češće živei u zagađenijim naseljima.
Verovatno imaju jeftinu zdravstvenu zaštitu i
usled manjka obrazovanja, možda se ne staraju o sebi
na najbolji način.
Iako su ove osobine očigledno relevantne za zdravlje,
nova istraživanja pokazala su da se javlja još nešto
što doprinosi pogoršanju zdravlja
i sklonosti ka razboljevanju,
što ste niže u društvenoj hijerarhiji.
Jedno od najzapaženijih istraživanja koje je izvršeno
nazvano je "Whitehall istraživanje", i sprovedeno je u Londonu,
na Londonskom Univerzitetu.
Koristeći britansku zdravstvenu službu kao predmet,
otkrili su da na stepen kvaliteta zdravlja u industrijalizovanim društvima
nije uticao samo tretman lošeg zdravlja
za siromašne i dobrog za sve ostale.
Nešto drugo se dešavalo.
Ovo je Britanija, gde je zdravstvena zaštita socijalna,
i praktično svi imaju podjednaku zdravstvenu negu.
Otkrili su da postoji društvena deoba bolesti,
što znači da kad bi se išlo od vrha društveno-ekonomskog statusa
ka dole, tipovi bolesti koje bi ljudi dobijali,
menjali bi se u proseku, ali bi bili povezani.
Na primer, najniži rang u hijerarhiji ima četiri puta veće šanse
za smrtne bolesti srca, nego oni iz najvišeg ranga.
Ako sam dobro zapamtio, najviše je bilo bolesti raka kože,
Znate, kod ljudi sede na svojim jahtama.
Smatram da je to krajnje smešno.
Uprkos tome, ovo je obrazac i do određenog nivoa
ne zavisi od zdravstvene nege, imajte ovo u vidu.
Bolest je generisana, bez obzira na socijalnu zdravstvenu zaštitu.
Čak i u državama sa univerzalnom zdravstvenom zaštitom,
loš finansijski status znači niži položaj u socijalnoj hijerarhiji,
a verovatno i lošije zdravlje.
Zbog čega? Čini se,
usled psihološkog stresa,
generisanog društvenom nejednakošću.
Ne nusproduktima nejednakosti kao što su slabe ishrane,
slaba zdravstvena zaštita ili obrazovanje, već usled same nejednakosti -
psihološke potčinjenosti.
Paralelno istraživanje, koje je sproveo Ričard Vilkinson sa Univerziteta u Notingemu
otkrilo je da što je veća nejednakost prihoda u društvu,
to je veći opseg bolesti i stepen smrtnosti.
Ovo se događa bez obzira na apsolutne prihode
i opet nema veze sa zdravstvenom zaštitom ili ishranom.
Evidentno, veća nejednakost prihoda u društvu,
ili drugim rečima, što je više društvo stratifikovano,
što je neravnomernija raspodela,
to će se više zdravstvenih problema pojaviti u višim
i nižim klasama zajedno. Nije novac uzrok.
Radi se o psihološkom grananju, psihološkom stresu
ili "psiho-sociološkom stresu" generisanog društvenom hijerarhijom.
Da ne pominjem da je
zapaženo da veće razlike u prihodima,
stvaraju više zločina -
napada, pljački i ubistava.
Uzrok nisu siromaštvo i oskudica,
već nejednakost.
Da li svi razumete ovo? Ovo je veoma interesantno.
Ovo je lako ilustrovati, jer je u SAD,
gde je najveći raspon plata na planeti,
stepen krimanala najviši na svetu,
ima najviše zatvorenika na svetu, i neverovatno,
mi smo takođe najagresivnija i najnaoružanija nacija na svetu.
Zaključite sami!
Poenta je, ako poredimo hijerarhiju
i egalitarizam, kada su ljudi jednaki ili raslojeni,
egalitaistizam ili jednakost,
kada je u pitanju psihološko stresno zdravlje
nadmašuje raslojavanje društva
od kriminala do stope bolesti.
Za kraj ove sekcije, nadam se da sam ovo dovoljno razjasnio.
Poenta je veoma bitna, kada razmislite o njoj.
Ne samo da su društvene klase moderni izum ljudske zajednice,
već je naučno dokazano da društvene klase
štetne po zdravlje svih,
samom konstrukcijom stvaranja.
Mislim da je, kao zaključak ove prezentacije
ovo jedna od najubedljivijih motivacija za traženje alternativa.
Samo tkanje trenutnog društvenog poretka
istinski je (dokazano) bolesno.
Zajedno sa ostalim temama o kojima smo pričali,
mislim da to daje ogromnu potrebu da krenemo napred, u nešto novo.
www.thezeitgeistmovement.com